Jak naložit s hnusy?

Naše určité reakce na něco, co zrovna nemáme v oblibě, jsou někdy opravdu legrační. Tak třeba znám pětiletého chlapce, který – ani nevím proč – nemá rád hmyz. Jedinou výjimkou jsou prý včely, protože ty mu dávají sladký med. Jinak jakýkoli brouk, stonožka či housenka je pro něj „hnus“. Čím je tvoreček nohatější, štětinatější či slizovatější, tím je pochopitelně hnus obludnější.
Zároveň toho chlapce bizarnost hmyzu určitým způsobem fascinuje a přitahuje. Nicméně představa, že by si na nějakou housenku či žížalu byť jenom sáhl, je naprosto nemyslitelná. Jeho averze jde dokonce tak daleko, že když si má sám prohlížet obrázky se zástupci hmyzí říše, štítí se dotknout stránek knihy. Vymyslel tedy docela elegantní řešení. Stránky, aby se snad „tím hnusem“ neznečistil, obrací umělohmotnými kleštičkami z dětského nářadí. A dělá to překvapivě elegantně. Inu, elegáni se obvykle štítí kdejakého „hnusu“…
Možná je to jen dětský rozmar. Nebo snad začínající podivínství? Ale třeba z toho chlapce ještě vyroste špičkový biolog či entomolog, kdo ví – nakonec i Einstein přece propadal z matematiky…
Nicméně mně tento postoj docela dobře ilustruje jednu pasáž z Písma, které nyní, díky tomu malému štítilovi, mnohem lépe rozumím:

O smilstvu, jakékoliv nezřízenosti nebo chamtivosti ať se mezi vámi ani nemluví, jak se sluší na ty, kdo patří Bohu. Vést sprosté, hloupé a dvojsmyslné řeči se nepatří; vy máte vzdávat Bohu díky! (Efezským 5:3-4)

Jsou prostě věci, které se hnusí Bohu a mají se hnusit i nám. A možná není od věci vzít si to správné „nářadí“, pokud s nimi snad máme přijít do styku. Vůbec nepochybuji o tom, že ten, kdo se někdy nějakým „hnusem“ znečistil, mi velice dobře rozumí…
—	Petr Plaňanský