Opylovači

Nedávno se mě přítel ptal na to, jak si představuji štěstí. Přes veškerou výmluvnost, kterou obvykle oplývám, jsem tentokrát musel přiznat, že na tuto otázku patrně nedokážu dát přesnou a jednoduchou odpověď.
Tazateli jsem odvětil, že šťastné okamžiky mého života se váží k naší velké zahradě v Polabí. Pocit štěstí je spojen se společnou prací či procházkou s manželkou; s promýšlením článků a přípravou kázání pod korunami šumících stromů; při ošetřování mladých stromků a pilných včel; s obdivováním větších živočichů či různé drobné lezoucí havěti, jež naši zahradu navštíví; s hrami nebo nočním pozorováním oblohy dalekohledem, které podnikám s dětmi.
S touto zahradou je v jistém smyslu spjat celý můj život – jako chlapec jsem zde lezl po stařičkých jabloních a hrušních, ale také pásl dědečkovy ovce. Učil jsem se orat s koněm, sázet brambory, okopávat řepu, hlídat mák před opeřenými nájezdníky, či pečovat o ovocné stromy. Později, jako dospívající mladík, jsem s tátou zahradu omlazoval. Káceli jsme staré, již neplodné stromy, a postupnou výsadbou je nahrazovali mladými.
Dnes v této zahradnicko-sadařské práci pokračuji s vlastními dětmi a stávám se tak spojníkem, či jakýmsi „předavatelem“ zkušeností, mezi generacemi. Generací již odešlou a tou přicházející.
Někdy si v této úloze připadám nevděčně, asi jako biblický Izák. Nenápadný spojník řetězu našeho stařičkého rodu: potomek slavnějších a předek nadějnějších. Sám nejednou zápasící s pochybnostmi a vlastní nedostatečností. Mnohdy připadající si tak, jako by do tohoto upachtěného světa ani nepatřil.
A přeci i na mně, na tom slabém a notně orezavělém kroužku řetězu, patrně záleží. Jako článek mám něco smysluplně a co nejpevněji spojit. A také předat směr tahu a sílu předků těm, kdo přijdou po nás. A nebo – když už jsem zmínil tu zahradu –, jako starší strom mám ochránit ty mladší v řadě za sebou. A být nápomocen k jejich opylování tak, jak to například chodí mezi některými švestkami. Jedna bez druhé nemohou přinést dobré ovoce…
Petr Plaňanský