Nezastavit se v minulosti…

V poslední době kolem sebe slýchávám časté vzdychání „po starých dobrých časech“. Překvapivě i v církvi. Myslím si, že je přirozenou vlastností člověka, určitým způsobem si idealizovat minulost: počasí bylo stabilnější, hořické trubičky se lépe loupaly a byly lahodnější, kytky nějak víc voněly, lidi byli všímavější, a vůbec to celkově bylo nějaké přívětivější. Křesťané rádi vzpomínají na: lásku, která se dala „krájet“, radostnější chvály, mnohem silnější víru, otevřenější vztahy… a mohl bych asi ještě dlouho pokračovat dál.
Určitě se to každému z nás stalo (alespoň jednou), že jsme si zavzdychali „jaké to tehdy bylo“. Přiznávám, že i mně…
Je určitě možné, že některé věci byly skutečně lepší, či naše prožitky intenzivnější, než jsou dnes. Příčina rozdílného vnímání je asi skrytá v tom, že jsme tehdy neměli zkušenosti, jaké máme dnes. Řada vzpomínek může souviset s naším dětstvím – ať už biologickým, nebo duchovním a určitou nevinností, či tím, že „to bylo poprvé“. Jenže už nejsme nevinní a už dávno nejsme děti, protože dospíváme – biologicky i duchovně, a většina toho byla v našem žití už vícekrát… Navíc se naše dospívání projevuje mimo jiné i tím, že dokážeme mnohé věci lépe hodnotit a přesněji rozlišovat. Je pravda, že na druhou stranu se někdy rádi necháváme unést svými „dětskými“ dojmy a vzpomínkami.
Domnívám se ale, že tu hrozí jedno nebezpečí – snadno se můžeme zapomenout v minulosti, můžeme se zastavit, ustrnout, své myšlení můžeme doslova mumifikovat. 
Mimochodem, to, jak tomu ve skutečnosti je s tou mumifikací, okomentoval náš Zbyšek, který do jakési soutěže o mumii napsal: „Je to mrtvola, která je zabalená do plátna a sádry a uložená v hrobě v Egyptě. Ale napřed ji udělali hezkou a navoněli ji, aby v tom hrobě nesmrděla.“
Některé naše nářky po minulosti mohou být právě takovou „hezkou a navoněnou mumií“, která nesmrdí a vypadá zajímavě. Problém je, že nežije, neboť je mrtvá…
Proto je lepší hledět dopředu a zabývat se tím, čím dobrým mohu přispět k tomu, aby to, co je před námi, bylo lepší, než to, co zůstalo za námi. Naděje budoucího totiž umí proměnit jak naši přítomnost, tak i minulost. Jak je to možné? Jednoduše: jednoho dne se celé naše pozemské putování stane minulostí a věčnost se stane trvalou realitou… 

„Nevzpomínejte na věci dřívější, o minulosti nepřemítejte. Hle, činím něco docela nového a už to raší. Nevíte o tom?“ (Izajáš 43:18-19a)
—	Petr Plaňanský