Církev, ve kterou jsem schopen věřit,
aneb „Pět odstavců“ v odpověď na „Pět vět Vítka Skály“

Vítek Skála ve svých „Pěti větách“ (viz. http://cs.christiantoday.com/article/5-vet-vita-skaly-prave-spolecenstvi/15922.htm) 
stručně definuje základní potřebu člověka: pocit důležitosti a bezpečí; dále potřebu společenství k naplňování zmíněných potřeb; poukazuje na církev jako na alternativu tohoto společenství; zároveň však nezastírá selhání církve/církví v daném poslání; nakonec, jako určitý bonus, předkládá provokativní otázku, zda vůbec takové společenství/církev může existovat. Poslední věta otevírá prostor ke smeči, aby téměř vzápětí, někdo – možná kdokoli, kdo si je jistý ve svém přesvědčení a rétorice – s takovou alternativou přišel. Ačkoli vůbec o čistých motivech Vítka Skály nepochybuji a jsem naopak velice rád, že si dnes ještě vůbec někdo tyto důležité otázky klade, uvědomuji si zároveň, že struktura jeho „pěti vět“ je v podstatě geniálně marketingově vystavěna – teď už jenom můžeme čekat na ten „překvapivý objev sezóny“.

Možná autora „Pěti vět“ i čtenáře překvapím odpovědí na onu provokativní poslední otázku. Odpověď je poměrně jednoduchá a zní: „Ne i ano“.

Ne – pokud vnímáme církev/denominaci/společenství jako instituci, která svou strukturou, uspořádáním, zaměřením a možnostmi je schopna tato očekávání bezezbytku naplnit. O tom nás dostatečně přesvědčuje a ujišťuje 2000 let křesťanství a téměř stejně dlouhá doba existence církve jakožto instituce. Každý poctivý katolík, evangelík, evangelikál (další možná rozdělení/označení si doplňte podle potřeby) uzná, že církev za tu dobu opravdu v mnohém selhala – zejména v naplňování těch nejniternějších potřeb. Neselhala však v jednom podstatném: vždycky nějak ukazovala především k Ježíši Kristu jako k tomu, kdo jediný je schopen tyto naše základní potřeby naplnit. (Mimochodem, o naplnění a uspokojení našich potřeb, ač se to zdá možná podivné, v našem životě primárně přeci nejde.)

Ano – jestliže vnímáme církve/církve jako tělo (organizmus), které je utvářeno i námi samotnými. S těmi v nejbližším okolí, s těmi, s nimiž a mezi nimiž žijeme svůj život. Každý, kdo důvěřuje Bohu a vydal se cestou následování Ježíše, je přeci součástí církve – nejenom nějaké lidsky „zaškatulkovatelné“. Nýbrž a především té Boží, která čerpá z bohatství předaného nám předky a usilující o to, aby se bohatství víry rozmnožilo i na další přicházející generaci. Ti, s nimiž se radujeme a pláčeme, s nimiž sdílíme své zápasy a neseme jejich břemena, ti, s nimiž si občas nerozumíme a na druhou stranu víme o jejich bezpodmínečném přijetí nás samotných, jsou Církví, kde se může naplňovat to, po čem Vítek Skála volá. Je potřeba brát pouze v potaz to, zda jsme k tomu i přes utržená zranění stále ochotni, a pak tu skutečnost, že to nikdy nebude úplné, dokonalé a definitivní. Tak jako my sami se během pozemského putování nestaneme „úplnými, dokonalými a definitivními“, a to přesto, že o to máme usilovat. Plnost, dokonalost a definitivnost přijde s Kristem na samém konci putování, kdy převlékneme časnost za věčnost.

Nevěřím tedy na žádné „převratné objevy sezóny“ – neexistují. Na druhou stranu věřím v pevné zakořenění v tom, co Bůh svému lidu předal, věřím v nalézání pokladů víry těch před námi a především na budování otevřených vztahů plných milosti a odpuštění. Církev/společenství, kde se může dít to, po čem Vítek Skála volá, je takové, kde se učiníme zranitelnými a bezbrannými vůči druhým. A to i za případně hodně vysokou cenu, kterou za to budeme muset zaplatit…

Petr Plaňanský,
duchovní pastýř Křesťanského společenství Nymburk