A když se naplnil čas…

Dovedeme si v dnešní uspěchané době, kdy na nic nemáme čas, ještě vůbec představit, jaké to je, když se naplní čas? Přiznám se, že o tom silně pochybuji…
Odlišujeme především začátky a konce: nejen pracovní doby, zábavy, finančních možnosti, posezení s přáteli, příjemných chvilek i utrpení, nýbrž i celého našeho života. Věci a události jsou pro nás přesně ohraničeny, ale jejich podstata, nebo jinak řečeno – obsah/náplň – zůstávají mnohdy prázdné. A i my sami nakonec odcházíme prázdní a nenaplnění…, nebo alespoň se tak domníváme.
A přeci je tak snadné naší představivosti napomoci – obrazem přesýpacích hodin. Na chvilku si vybavme ty dvě zvláštně tvarované baňky spojené úzkým hrdlem. Spodní baňka je náš čerstvě narozený život. Ten je sice nějakými danostmi ohraničený (tvar a vzhled baňky), ale ve své podstatě je nenaplněný, prázdný. Úzké hrdlo nad baňkou je každé naše „teď“ – tedy ten jediný čas, který nám skutečně náleží – naše přítomnost. A nakonec: plná baňka nad námi, skrývající jemný materiál, kterým je život sám. S tím, jak jedno „teď“ navazuje na druhé, onen život shůry, který je nám dán, pomalu protéká dolů, se naplňuje prázdný prostor v nás.
Skutečností je, že většina materiálu mnohým někam nenahraditelně odteče. Ostatně, mnozí staří lidé přeci říkávají, jak jim ten „život protekl mezi prsty“.
Pokud však najdeme v průběhu času sami sebe – budeme si vědomi toho: komu a proč patříme –, pak mnohé z toho, co nám bude shůry dáno, nás dokáže naplnit.
Čas se tak nakonec může naplnit v nás samotných. Pak už nebude konec, nýbrž „plni dnů odejdeme za svými předky“. Vystoupíme z předpokoje, kterým je náš nynější časný život, projdeme dveřmi smrti a ocitneme se ve světle věčnosti.
Připouštím, že jde jen o nedokonalý obraz toho, jak se může čas naplnit, a jak může naplnit nás samotné. Možná mnohem lépe to vyjádřil největší vzdělanec své doby, Pavel z Tarsu, když o naplnění času napsal: „Když se však naplnil stanovený čas, poslal Bůh svého Syna, narozeného z ženy, podrobeného zákonu, aby vykoupil ty, kteří jsou zákonu podrobeni, tak abychom byli přijati za syny…“
Čteme, že dokonce sám Tvůrce musel nechat naplnit určitý čas, aby mohl poslat svého Syna – to nejjemnější vyjádření své lásky k člověku. A udělal to proto, aby nás prostřednictvím jeho sestoupení znovu pozvedl do své přítomnosti.
Ocitli jsme se v období Vánoc, kdy si připomínáme naplnění zvláštního Božího času. Využijme je, alespoň jednou jedinkrát, k zamyšlení nad tím, čím se plní náš život. A také kam odejdeme, až se čas našeho putování naplní docela…
A při tom všem pamatujme na jediné: Boží otcovská náruč, plná milosti a lásky, je stále otevřena, aby nás objala jako syny a dcery…

Petr Plaňanský (psáno pro TWR)