KLÍN

Sotva jsem kolem poledního vystoupil před vraty z vozu, zaslechl jsem radostný hlas: „Podívej, Mirečku, konečně nám jede pořádnej pomocník! Pojď se honem podívat, s jakým pacholkem se tu moříme. Při té poslední vichřici jsem se bál, aby ho to nezlomilo a nezrušil mi plot. Abys rozuměl, plaňky mi ani tak nevaděj, jako spíš ty pískovcový sloupky…“
Seběhl jsem za hlasem z naší horní úvozové cesty k té dolní, kde jsem uviděl dva sousedy, pány opravdu v letech, jak se lopotí s mohutným akátem. Majestátní strom, nakloněný na jednu stranu od doby co pamatuji, byl u samé paty zaříznut zhruba do dvou třetin šířky kmene. A přesto to vypadalo, že zůstane nepohnutelný.
„Teda Petře, že jdeš! Představ si, že jsem na tom akátu utavil dva řetězy, podívej. Tak se postav tady dole, hezky se chytni pily a zbytek spolu dojedeme ručně…, Pepíček kvůli srdíčku už moc nemůže,“ uvítal mě pan Mirek a ukázal prstem na klasickou kaprovku zakousnutou do jizvy v kmeni.
„No, snad ho necháme alespoň převlíknout, a když už půjdeš k vám, mrkni se, prosím tě, po pořádné palici a klínech. My už jsme u jedný zlámali násadu a klíny máme takový malý, ničemný,“ dodal s prosbou v hlase pan Josef.
Doběhl jsem tedy k nám, převlékl se, dotáhl palici a několik klínů, plivl si do dlaní a s Josífkem i Mirečkem se pustil do práce. S tím druhým jsme se s námahou střídavě přetahovali o pilu.
Po hodinové dřině, která nám v podobě viditelných čůrků potu stékala po čele, tvářích i krku, jsme strom nahlodali o několik podstatných centimetrů. A ten starý dobrák, tažen gravitací a svou těžkou korunou k zemi, se skoro nepatrně pohnul.
Prohlížel jsem si rozložení koruny, náklon a odhadoval pravděpodobný směr dopadu.
„Nepůjde to přeci jenom na ten plot?“ vyjádřil jsem své obavy.
„Petře, snad nás znáš, ne? Nic se neboj. Naříznutý to máme správně, směr jsme udrželi. Koruny si nevšímej, stejně nejvíc bude záležet na tom, jestli tam dobře natlučeme klíny.“
„Tak teda jo, pojďte mi ukázat, kam to mám zarazit…“
Pan Mireček obešel strom, mrkl na místo, kam chtěl, aby padl, ukázal na něj a zeptal se: „Mám ti tam zatlouct kolík, abys mi věřil, že tam spadne?“
„Ani snad ne, usmál jsem se.“ Mám zkušenost, že tihle staří pánové se v některých věcech opravdu málokdy zmýlí.
Pan Mireček mi lehce natloukl klín do kmene a pak mě poprosil, abych ho tam dostal až po límec. To samé s druhým a třetím.
Všechny byly ponořeny do stromu a strom stále nic.
„No vy jste strejcové,“ zasmál se pan Josef, „klíny máte ve stromu a strom se ani nepohnul…“
„Hele, Pepíčku, to je v pořádku, my všichni teď v klidu půjdeme na oběd a až se vrátíme, bude strom ležet, však uvidíš.“
S údivem jsme se s panem Josefem na sebe podívali. Pan Mirek to ale myslel naprosto vážně. „No, alespoň já to, vážení, balím. Nechám pracovat ty klíny a myslím, že jim to tak hodinku určitě bude trvat…“
Sebral si nářadí, kaprovku i motorovou pilu, popřál nám dobrou chuť a odešel.
I my jsme se rozloučili a odešli na oběd.
Sotva jsem stačil zapálit v kamnech, ozvala se z úvozu rána. Vyběhl jsem k cestě a viděl akát výrazně nakloněný. Čas od času se ozývalo další praskání – to jak se klíny přetahovaly s houževnatým akátovým dřevem.
Vrátil jsem se k vaření oběda. Po něm jsem si dal kávu a odešel na zahradu a k akátu dorazil zhruba za tu hodinku – jako první. Strom ležel přesně tam, kam ukázal pan Mirek. Plot zůstal bez jediného škrábance.
Když oba staří pánové dorazili, pogratuloval jsem jim k úctyhodnému výkonu. Jen se spiklenecky usmáli: „No, bez tvé síly bychom to nezvládli. A kdybys to dělal ty, tak bys toho nedosáhl bez naší zkušenosti…“

Když jsem se večer modlil, znovu se mi před očima vybavily klíny, které jsem tak pracně natloukl do skuliny mezi kmenem a pařezem. I moje modlitby jsou občas podobné klínům. To, co mám na srdci, někdy hodně pracně „naperu tam nahoru“ – k Bohu. A pak už nechám Jeho samotného, aby uvážil, jakou cestou mají věci dále jít. A tak, stejně jako klíny pomalu pracovaly, aby pohnuly nepohnutelným, v tichosti vyhlížím a doufám, že alespoň některá z mých modliteb bude spolupůsobit na Božím díle.
I my dva to máme pěkně rozdělené: pokud jde o mě – dám tomu jen trochu úsilí, On tomu dá smysl, směr a zkušenost…

Petr Plaňanský