Modlitba parašutisty…

Život přináší nečekané situace. Třeba když slyšíte, jak se modlí parašutista. Jednou jsem toho byl svědkem. Než dotyčný odvážlivec skočil, na chvilku se zarazil a pak řekl: „Pane Bože, prosím, ať se dobře trefím.“ Panečku, nebojácný chlapík, který se vrhá někam dolů, a modlí se! To je fakt silný zážitek.
I když, pravda, nebylo to při mém tandemovém seskoku. Zažil jsem to doma, když náš Zbyšek skákal z horní části palandy na složený molitan ležící na podlaze. Po modlitbě se nadechl, pevně stiskl zuby, vzpažil ruce, v nichž držel tepláky (jak mi vysvětlil, prý nový typ padáku) a... skočil. Dopadl dobře, nadšeně vykřikl: „Jó, dobrý!“ a už se zase drápal na palandu k dalšímu pokusu s jiným padákem. 
Děti vnímají svět jinak než my. Proto řadu věcí, které vidí kolem sebe, zapojují do hry a věří tomu, co dělají. Hra na výlet je pro děti skutečným výletem se vším všudy. Pokud do hry zapojí modlitbu, znamená to, že je pro jejich život důležitá. A tak mohu jen doufat, že to myslí natolik vážně, že přejde i do života v jejich dospělosti.
Jak postupně „stárnu ve víře“, tak některé věci, které pro mě byly spíše naukou nebo okoukané, kopírované od těch starších, se stávají mnohem skutečnějšími. Mnohé přestává být hrou a hledáním, stává se to skutečností. 
I ta modlitba mého malého parašutisty je docela přesná: „Pane Bože, ať se dobře trefím!“

Petr Plaňanský
(vyšlo v Životě víry 6/2010)